Her er en usædvanlig ekspedition.
Kunstnere, musikere og forfattere sætter kursen mod Latinamerika
for at finde nye personligheder, musik og dans til deres tegnefilm.
Så adiós. Hollywood, og Saludos. Amigos.
Tre dage senere kom de til Rio de Janeiro i Brasilien.
Så ned til Argentina, Buenos Aires...
Og ud over pampassen.
Ved Córdoba delte de sig op.
Nogle fløj over Andesbjergene til Chile.
Andre drog mod nord til Inka-riget: Bolivia, Peru og Titicaca-søen.
De vendte de moderne byer ryggen for at finde inkaernes efterkommere.
Med 13.000 km2 med vand tre kilometer over havets overflade
har Titicaca-søen i generationer været vigtig for inkaernes historie og folklore.
Der er ikke meget træ i de højder,
så fiskerbådene er flettet af balsa.
Der er altid masser af fest og farver, når der er marked.
Folk kommer langvejs fra for at sælge deres varer
og udveksle lokal sladder.
Stilen er farverigt tøj og konservative hatte
og en plads på "bagsædet" til barnet.
Lige, hvad vores kunstnere var ude efter.
Musikken er sjov og eksotisk.
Melodierne stammer fra inkaernes forfædre.
De omvandrende høstakke holder takten.
De små synkoperede burros trækker læsset her,
for den mere værdige lama bærer kun, hvad den selv synes!
Når kvoten er nået,
sætter Andesbjergenes hovne aristokrat sig roligt ned og rokker sig ikke en tomme.
Ja, en lama kan få en til at føle sig meget lille.
Alle de indtryk og indflydelsen af de lokale farver
blev til en lille rejsefortælling,
hvor man ser inkaernes land
gennem den velkendte amerikanske turists øjne.
Titicaca-søen ligger knap fire km over havets overflade.
Fire km?
Cirka.
På grund af højden lider mange besøgende af højdesyge eller soroche.
Gør de?
- Som oftest bliver man svimmel. - Svimmel? Pyha.
Derefter får man tit hjertebanken.
Man får propper i ørerne.
Og man kan høre en sjov ringetone.
Fascinerende, ikke?
Balsaen eller kurvebåden
er lavet udelukkende af rør, der er flettet tæt sammen.
Den er lavet, så den kan klare elementernes rasen.
Faktisk lader den til at kunne modstå alt...
...undtagen en nysgerrig turist.
Det er tit spændende at krydse søen.
Der kan pludselig blæse en stærk vind.
Den stopper igen nok så pludseligt.
I landsbyen ligger det gammeldags bageri,
hvor turisterne kan svælge i brød og boller.
For en kunstner på jagt efter farver
er markedet et godt eksempel på livet i landsbyen,
når kunder og købmænd har travlt på pladsen.
Det stejle terræn på egnen er ikke noget problem for de hårdføre lokale,
og folk her lader til at være splittet i to grupper:
Dem, der går i modvind,
og dem, der går i medvind.
Uanset hvor man peger kameraet, kan man altid finde et godt motiv.
Lamaen er et sjovt bæst med en god portion personlighed.
Her udviser ejeren total kontrol over dyret ved hjælp af en hjemmelavet fløjte.
Lad os se, hvordan han reagerer på et par af de højere toner.
Og lavere toner.
Op.
Ned.
Og nu en cirkel.
Og baglæns.
Det er dog utroligt!
Se, hvordan turistens primitive tegnsprog
hurtigt tydes af denne årvågne vårhare.
Gæsterne er først tilfredse, når de har prøvet de lokale klæder,
og vores turist er ingen undtagelse.
Lamaen er ingen springfyr, men hvis du vil udforske landet,
løser han alle dine transportproblemer.
Man vænner sig hurtigt til de lave lammeskyer,
der glider som stille spøgelser på ens vej.
Lamaens blide, bølgende gang passer så udmærket
til hængebroens svajende bevægelser.
Hængebro?
Langt under os ligger landsbyen.
Fløjten.
Giv mig fløjten, din store klumrian.
Tag det roligt, rolig!
Turister bør undgå uoverlagt adfærd i så store højder.
Overanstrengelse er farligt,
og frem for alt må man aldrig miste besindelsen.
Hold mund, din gamle vindpose.
Pokkers. Væk med dig.
Kom så. Smut.
Pokkers.
Endelig har vi keramikmarkedet,
hvor turisterne altid kigger forbi
og altid samler sig et stort udvalg af det lokale håndarbejde,
før han med vemod siger farvel til inkaernes land, Titicaca-søen.
Flyveturen over Andesbjergene til Chile går over de højeste bjerge i Amerika.
Der er masser at se og huske på denne utrolige tur.
Da kameraer ikke er tilladt her,
må gutterne klare sig med hukommelsen og tegninger.
Indtryk fra Uspallata-passet fra fem km højde.
Tegningerne og historierne om postflyene, der første gang tilbagelagde ruten,
satte gang i alles fantasi.
Først tonede et lille fly frem
med sin helt egen personlighed.
Alle var enige om, at han havde gode filmmuligheder,
og før vi landede i Santiago, var hans livs historie allerede startet.
Engang for længe siden i en lille lufthavn i Santiago i Chile
boede der tre flyvere.
Far-flyet, mor-flyet og det lille baby-fly.
Far-flyet var et stort og stærkt postfly.
Mor-flyet var et mellemstort damefly.
Og baby-flyet var et lille drenge-fly ved navn Pedro.
Hvor er Pedro?
Der er han.
Måske vokser han en dag op til at være et større fly end sin far,
der flyver med al posten mellem Chile og Argentina.
Som alle nybegyndere gik Pedro i skole for at lære flyvningens ABC.
Han lærte at læse, skrive med røg og at regne.
Han lærte om anatomi.
Han læste om historie...
Og geografi.
I geografi lærte han postruten mellem Santiago og Mendoza -
over de store Andesbjerge og forbi Aconcagua,
det højeste bjerg på den vestlige halvkugle.
En dag lå far-flyet i sengen med en forkølelse og snottet cylinder.
Så han kunne ikke bringe posten ud.
Mor-flyet kunne ikke tåle højden, for hun havde for højt olietryk.
Hun kunne ikke flyve ud med posten.
Men posten skulle jo ud.
Håber jeg.
Kalder Pedro. Klar til rute to til Mendoza.
"Husk nu," sagde mor-flyet.
"Hold dig fra faldstrømme og hold lydpotten godt stram."
Og du holder dig fra Aconcagua.
Rute to til Mendoza.
Vi er klar. Bare kom i luften.
Sømmet i bund. Bare giv den gas.
Og du taber ikke farten. Hold fast.
Pas på.
Så efter en flot start
var Pedro ude på sin første opgave for at hente posten i Mendoza.
Hver eneste tur gennem passet er et eventyr i sig selv.
Ved den højde ved man aldrig, hvad der...
En faldstrøm.
Den kom vi fint ud af igen.
Han klarer sig som en garvet flyver.
Kursen tog ham over Uspallata-passet,
hvor Kristus-statuen står,
og markerer grænsen mellem Chile og Argentina.
Så langt, så godt. Der mangler ikke én cylinder.
Pedro fløj over verdens tinder.
Pludselig så han for første gang det kæmpe bjerg, Aconcagua.
Det var den store bølle, de advarede ham mod.
Men Pedro var ikke bange. Overhovedet ikke.
Det værste var overstået, og fra nu af gik det glat til Mendoza.
Kom ind mod vinden. Der er posten.
Rolig. Flot klaret.
Han hentede posten som en garvet flyver.
Forsigtig. Det er en vigtig last.
Pedro satte kursen hjem og var forud for tidsplanen.
Jeg tør vædde på, hans far og mor bliver stolte af ham.
Han er bare født til at flyve.
Måske skulle jeg ikke have sagt det.
Pas på.
Bare han fik det ud af skroget.
Med lidt held og...
Jeg tænkte det nok...
Hej, kom tilbage!
Den lille fyr havde glemt sit ansvar.
Pludselig... Aconcagua.
De snedækkede, stejle klipper lignede et uhyggeligt monster.
Olien frøs i lille Pedros cylindere, og hans motor bankede af frygt.
Nu huskede han alle advarslerne.
De svigefulde tværstrømme, de pludselige uvejr.
Flyv op over stormen.
Glem posten. Bare lad den falde.
Glem posten. Stig!
Pas på.
Kom op over uvejret. Jeg ved, du kan.
Smid posten. Du skal redde dig selv.
Mere højde. Bare 25.000 fod. Op med dig.
Sømmet i bund. Bare lidt mere, så er du uden for fare.
Stig!
Flot klaret.
Jeg vidste, du kunne klare det. Nu er du okay.
Bare plan ud og sæt kursen hjemad.
Han er løbet tør for benzin.
Han er væk.
Hjemme på landingsbanen spejdede Pedros forældre mod himlen.
De vidste, han ikke kunne have klaret sig så længe.
Deres tapre lille søn var væk.
Endnu et post-offer.
Stakkels, lille fyr.
Hans første flyvetur.
Det er trist, det måtte ende sådan.
Hvad var det?
Gad vide om?
Nej, det kan ikke passe.
Vent. Det er det! Det er Pedro!
Lille Pedro. Er du uskadt?
Jeg aner ikke, hvordan han gjorde det.
Det var ikke en trepunktslanding, men han fuldførte missionen.
Han kom hjem med posten.
Posten - den supervigtige last.
"Har det dejligt. Gid du var her..."
Det kunne have været vigtigt, og han kom da med posten.
Så far-flyet og mor-flyet og lille Pedro levede lykkeligt til deres dages ende.
På vej østover fra Chile krydser vi den argentinske pampas,
med endeløse hektarer græsningsland
fra bjergene til Buenos Aires,
den tredjestørste by på den vestlige halvkugle.
Buenos Aires er en smuk by.
Det er Plaza de Mayo, en af de mange, skønne parker.
Teatro Colón, operaens hjem.
Og den prægtige kongresbygning, hvor Argentinas regering holder til.
Den højeste bygning i Sydamerika, Edificio Kavanagh.
Ja, de var imponerede over den store by,
men blev også lokket af pampassen og den argentinske gaucho,
som F Molina Campos har malet.
De besøgte hans atelier på ranchen,
hvor señor Campos maler gauchoen med utrolig humor og mange detaljer.
Da de så billederne, ville de gerne møde de ægte caballeros.
Og de levede op til billederne.
Et rigtigt rodeo for dem, men almindelig hverdag for en gaucho.
Det er ikke let at tegne paisanos i fuldt firspring.
Men de fik dog studeret gauchoens udstyr.
Sølvmønter på bæltet eller tirador.
Fåreskindssadel.
Bløde støvler af ponylæder.
Det hedder en chiripá.
Her fik gæsterne en asado -
som er lækre stykker kød -
mate. argentinsk te,
og vin fra egen høst.
Sand argentinsk gæstfrihed.
En gruppe dygtige dansere underholdt gæsterne.
Ikke Buenos Aires' moderne tango, men folkedanse fra Argentina,
til samme melodier, som deres bedsteforældre dansede til.
Se, hvordan trinene minder om squaredans fra Nordamerika.
Det var en fornøjelse at finde materiale her.
Endnu en historie var på vej.
Efter at have set señor Campos' malerier og hele den farverige udstilling
kunne vi jo kun sammenligne den argentinske gaucho med vores cowboyer.
Og de måtte helt til Texas for at finde hovedrollen.
Fra Montanas stormomsuste sletter til Rio Grandes soltørre bredder,
efter kilometervis af bjerge og prærie,
uberørt og uspoleret af civilisationens ubarmhjertige hånd,
findes en hård, sejlivet og modig type mand...
Den nordamerikanske cowboy.
Han er stærk, fåmælt og vejrbidt.
Davs med jer.
Den farverige cowboy fra det vilde vesten
har sit modstykke i den sydamerikanske gaucho.
Over land og hav, over uvejsomme bjerge og tæt jungle,
ned over Ækvator
til Argentinas frodige, grønne pampas,
gauchoens land.
Cowboyer fra begge ender af Amerika har meget til fælles,
selvom deres tøj ser lidt anderledes ud.
Vi har bombachas i stedet for chaps. Sombrero.
Så er der en saco. en tirador. chiripá og en pañuelo.
Endelig har vi ponchoen,
og det er vist også det hele.
En gauchos bedste og uadskillelige ven
er hans hest eller pingo.
Gauchoen griber hurtigt sin lasso.
Han svinger den over hovedet og smider den om halsen på hesten
og tæmmer den let med lidt hjælp fra tøjrpælen eller palenque.
Takket være palenque eller tøjrpælen
er der hurtigt styr på hesten, der er klar til sadlen.
Selvom det kan se ret indviklet ud,
er recado'en eller sadlen faktisk ret simpel.
Når man sadler en hest eller pingo.
lægger gauchoen bare et lag af sudaderos og rosaleros.
før han tager cinchos. bastos. fåreskind, svinelæder, bid, tøjler og endelig
gauchoen.
Når han rider om natten,
kan sadlen hurtigt laves om til en seng eller catre.
Seng?
En af gauchoens yndlingsbeskæftigelser er asado. eller argentinsk grill.
Man tænder et bål med trækul
for at lave tykke, saftige, møre bøffer.
De er lige, så de smelter på tungen.
Gauchoernes måde at spise på ser let ud,
men det kræver lidt øvelse.
Brødet og kødet holdes i den ene hånd, kniven i den anden.
Se, hvordan håndled og albue bevæges,
når kniv og mad synkroniseres i en behændig og flot rytme.
En, to, bid, skær, tyg.
Det er sund kost,
der giver gauchoen nerver og muskler af stål.
Nu til boleadoras eller bolas.
Det er tre blyvægte dækket af råhud
og bruges tit til sportsudøvelser, som når man skal fange strudse
eller avestruz.
Til forskel fra andre typer strudse
har avestruz ingen pyntende halefjer.
Dens slanke ben er fine mål for bolas.
Sagde han bolas?
Gauchoen slynger den rundt med halsbrækkende fart.
Hurtigere og hurtigere - og så kommer kastet.
Den flyver lige om målet,
og den hurtige fugl er fanget og bundet i ét hug.
For helt at kunne værdsætte det utrolige talent
skal vi se, hvad der sker, i slowmotion.
Se, hvor yndefuldt og smukt den letbenede fugl flygter.
Med udsøgt balance og meget nøjagtig timing
bevæger mand og hest sig som ét
og spilder ikke én bevægelse,
når de snurrende bolas slippes.
Hurtigere og hurtigere snurrer de, tættere og tættere på.
Her kommer de. Af banen. Pas på. Hej! Her kommer de.
For sent.
Og når natten...
Når natten falder på, befinder en ensom gaucho sig tit
langt ude på pampassen.
Hør de melankolske toner fra en triste.
en trist, romantisk sang.
Men gauchoen er ikke altid trist.
Kom, lad os danse til chacareraens muntre rytmer.
Det er bondedatterens dans.
Det er en skøn forening af minuet, rejehoppet og lidt jitterbug -
pampassens version af at slå gækken løs.
Og el malambo.
Det er en solo, hvor danseren svinger sig fuldstændig uhæmmet.
Den beskrives tit som en evig bevægelse syd for Ækvator.
El pala pala.
Hanen og hønens traditionelle dans.
Nu svajer han til el malambos blide rytmer.
Vi vifter forsigtigt den plantede cowboy tilbage til sit hjemland på prærien.
Her forlader vi ham med varme og gode minder
om hans besøg til det muntre, romantiske land, hvor gauchoen bor.
Fra pampassen i Brasilien tager vi til Rio de Janeiro,
en utroligt smuk by i helt fantastiske omgivelser.
Den bedste udsigt over byen får man fra Sugar Loaf
med blikket vendt ud over Copacabana Beach, Rios legeplads.
Fra Corcovado ser Kristus-statuen
ud over det myldrende liv.
Det er den slags atmosfære, kunstnerne var ude efter.
Gadecaféer.
Mosaikfortovene kan man finde over alt i Rio.
Designet vidner om tålmodighed og kunstnerisk talent,
der bevarer en brasiliansk tradition.
Her er nogle af de første indtryk.
Det er, hvad der kan ske med en by, når man slipper tegneserietegnerne løs.
Blandt tegningerne var en lovende skuespiller, O Papagaio,
papegøjen fra Brasiliens sjoveste historier.
Med lidt hjælp fra kostumieren bliver han til Joe Carioca.
Brasiliens musik.
En samba.
Rytmiske instrumenter såsom en reco reco og en cabaça
er alle med til at holde den indviklede sambarytme.
En livlig totrinsdans med gang i den.
Det er den samme rytme, der fængsler hele byen, når det er tid til karneval.
Karneval i Rio.
Tre sjove dage og nætter med sang, dans og fest.
Det er som fastelavn og nytårsaften i skøn forening.
Hvert år skrives der hundredvis af sange specifikt til den lejlighed,
og det er enhver komponists drøm, at hans sang bliver valgt til karnevalet.
Et nummer var en klar vinder som baggrund til den første brasilianske film.
Komponisten Ary Barroso havde brugt sambarytmen
til at male et musisk billede af sit hjemland.
Aquarela Do Brasil - akvarel af Brasilien.
Hvad skete der? Hvor er jeg?
Hvad foregår der her?
Hvor er det sjovt.
Hvad er det? En papegøje?
Mit kort?
Jeg ved, jeg har et med fra USA.
Værsgo.
Eller som amerikanerne siger: Lad os male byen rød.
Okay, Joe. Hvor skal vi hen?
Nu skal jeg vise dig sambaens land.
Hvad er samba?
Samba.
Sodavand.
Ned i svælget.
Nu har du sambaens rytme.